Där hjärtat andas och skrivkrampen dör.

Wed, 15 Sep 2021 13:24:06 +0200
Skriverier

Jag har bokat ett möte med min chef för att reda ut en del frågetecken. Men när jag går därifrån undrar jag mer än när jag gick dit. På vägen hem ringer jag till mamma och tänker högt. Förargar mig över att jag inte kan formulera varken min personlighet eller min pondus när jag sitter mitt emot en medelålders man med högre status. Med titeln chef. Och med ensamrätt om att vara den enda tråden mellan mig och min heltidslön. Som en hundvalp på lydnadskurs. Jag som är så bra. Typiskt.

Jag hittar en bra parkering som till synes dessutom verkar vara gratis men när jag går hem smutsar jag ned mina nya vita sneakers. Det är bra besvärligt att vara vuxen.

Det här känns nästan olagligt, säger jag när vi går in. Det är bara två år sedan men ändå känns det så främmande. Röd plysch. Kursivt upplysta namn på salongerna. Lukten av överanvänd popcornmaskin. Jag köper en bägare. Inte för att jag egentligen vill ha, men för sakens skull. Och en Bonaqua Päron, bara för att jag alltid gjorde det förr.

Jag känner inte de här människorna tillräckligt bra än. Men om några middagar kommer det komma fram att jag gick på bio flera gånger i månaden ett tag. Gärna själv. För att få känna och ta in. Utan att någon som inte ser på film på mitt sätt stör mitt moment. Hur jag tog omvägar hem för att få "känna klart". Hur det var en liten sorg att komma över när biobiljetterna blev digitala. Hur många nätter jag hållit mig vaken framför intervjuer och behind the scenes. De vet inte än hur mycket jag har saknat det här. Men det vet nog inte riktigt jag heller.

När vi sätter oss i salongen är jag pirrig i magen. Det är första gången för oss alla. Det känns i luften. De tappra försöken att äta popcorn ljudlöst, prasslandet och förväntningarna. När trailers börjar rulla viskar vi ivrigt Åh, den måste vi se och Det kommer alltid så bra filmer på hösten till varandra. Trevar oss allihopa fram till hur högt det är okej att skratta. Och när lamporna släcks och filmen börjar ryser jag. Det är precis här det är tänkt att jag ska vara just nu.

Inte så högt, visar det sig. Men tillräckligt högt för att det ska kännas unisont. Det förhöjer känslan att försöka kontrollera det. Jag är alldeles fnissig. Och jag vet att jag får låta det vara precis vad det är så fort vi kliver ut.

Mycket riktigt.

När vi cyklar hem är jag fylld av precis den form av eufori som jag inte märkt att jag har längtat efter. Den typen av överväligande intryck och åtrådda uttryck som jag tidigare har behövt hantera färdigt i omvägar. Känslan som alltid infinner sig hos mig när något kreativt tar mig med storm. Eller med liten men betydlig vindpust.

Den som efter att ruset runnit av mig ger mig en avgrundsdjup existentiell ångest och varje gång eldar upp en mångårig inre konflikt mellan min konstnärssjäl och mitt kontrollbehov. Där möts min passion och min logik. Mitt kreativa eldorado och mitt åtta till fem. Mitt mod och min ängslan. Min fisk och mitt lejon.

Men mitt i den. Är den allt jag någonsin önskar mig.

Där finns chefer och frågetecken. Helt klart. Men de står långt ifrån fokus. Mitt i, där är jag inte vuxen. Där är jag bara jag.

Det är en ljummen septembernatt som tar oss hem. Och är det inte det så märker jag inte av något annat. Vi drar punchlines från filmen. Samma flera gånger. Och vi skrattar varje gång. Fartvinden tar tag i mitt hår och jag hör mig själv säga saker som Jag undrar vad de fick betala för Avengers-temat och Vilken otrolig CGI .

Jag hinner tänka att jag inte känner de här personerna tillräckligt bra för att vara på det här sättet än. Och jag hinner tänka att fast det är ju precis såhär jag är. Egentligen. Och så tänker jag att; äsch.