Anekdot.

Sun, 21 Mar 2021 20:15:00 +0100
Dikt

Det gör inget
att det är februari
att mina strumpor är dyblöta
när jag tar av mig dem
innan du tar av mig resten.

Det spelar ingen roll
att du är stormkåt när du pratar
när du säger
Du är så jävla snygg
när vi ligger
och jag ligger
naken och dubbelvikt
rosig om kinderna
och blundar.

Efteråt
när du somnar med en hand över min höft
minns du kanske inte ens
vad du sagt
att du sagt något.

Men imorgon lever jag på dina ord.

Hjärtat slår så hårt
som om det vore på väg ut.
Och jag tänker att
är det såhär det känns när man lever?