Tröståldern.

Wed, 19 Mar 2025 21:10:00 +0100
Allmänt

Jag säger grattis.
Vad kul. Så stort. Lycka till.

Hurra.
Det var på tiden. Så roligt. En gång till.

Jag skriver det i versaler. Skriker det högt. Ja, högst av alla.

Jag gratulerar.
Till det nya huset. Till kärleken. Till barnet i magen. Barnet som fötts. Barnet som fyller år. Och barn nummer två. Till förlovningen. Till det nya jobbet. Och till den otroliga lönen.

Helst vill jag inte äta tårta. Men jag gör det ändå.
På bröllopet. På babyshowern. På dopet. På förlovningsfesten. På söndagsfikat. På inflyttningsfesten. På grattis-till-det-nya-jobbet-middagen. På möhippan.

---

Vi borde väl fira det här?

---

Jag spräcker presentbudgeten. Varje gång. Och skriver ett alldeles för långt rim.
Det finns ingen gratulerar som jag.

Trots ångest i månader bjuder jag in till trettioårsfest och önskar mig enbart kärleksförklaringar i present. Jag fyller trettio först. Och jag behöver ladda upp med bekräftelse, grattis och hurra inför vad som kommer. Jag behöver allt jag kan få. Innan jag ger allt jag har.

Jag hinner dricka tre glas innan gästerna kommer. Och spiller ut mitt fjärde när det ringer på dörren. Det är någon annan som torkar upp bubblet från vardagsrumsbordet. Som blandar drinkar. Som blåser ut ljusen i förebyggande syfte. Och som ställer fram chips. Jag dricker bubbelglas sju och åtta. Sjunger karaoke. Lär mig dansa salsa. Och blir gråtig och rosig om kinderna när någon säger grattis, ger mig en present och säger att den älskar mig. Trots att jag har bett om det.

---

Jag blir så himla förvånad att du blir glad, sa hon.

Jag har inget val, sa jag.

---

I flera års tid har instruktionerna varit tydliga. Du får inte överraska mig med en graviditet. Hon nickade. Förstod. Jag vill att du ringer mig och säger att nu är det dags. Nu tar jag ur min spiral. Nu ligger vi som djur tills det händer.

Jag behöver längre tid än tre trimestrar att anpassa mig till att det aldrig mer blir vad det varit. Det kommer ta mig tid att ställa mig in till att trilla ned några steg på prioritetslistan. Helt naturligt, förstås. Precis som det ska vara. Men inte just så som jag hade föredragit.

Därför har vi redan pratat flera gånger om att jag är rädd för hur det kommer bli när halva parten i vänskapen blir någons förälder. Att det faktiskt är en liten sorg att läka från. Att vi aldrig mer kommer att vara på väg åt samma håll. Så som vi varit de senaste tjugo åren.

Men när jag tänkte att det var hon som växte ifrån mig. Då svarade hon att "Om jag växer åt det här hållet, så betyder ju det att du växer åt andra hållet. Så den oron du känner, känner jag precis likadant." Och då kändes det lite bättre.

Vi är oroliga båda två. Vi kan vara oroliga tillsammans.

Jag fick veta när det var tänkt på förhand. As far as planering goes i det här avseendet. Även om det med tjugo års samlande av pusselbitar inte var så värst svårt att lista ut.

Men samtalet kom i veckan. Nu är det tänkt. Nu är det dags. Precis nu.

Jag kan stolt säga att jag ändå blev genuint glad. Mer glad som i spännande än glad som i lycklig. Lycklig tror jag aldrig att man kan vara, när någon man hållit i handen i tjugo år släpper taget och viker av.

---

Fast, egentligen. Tycker inte alla att det är jobbigt med förändring?

---

Jag har alltid varit lite sen. Jag tappade tänderna sent. Fick mens sent. Lärde mig rulla på R sent. Blev en trotsig tonåring sent. Flyttade hemifrån sent.

Det är kanske inte så konstigt att mitt livs kärlek är lite sen också? Jag som ogillar tidsoptimister.

Det är förstås svårt att veta om man är en late bloomer. Det vet man ju inte förrän man blommat. Medan man vattnar är man ovetande om precis allt. Hur ska man veta? Redan medan man sår.

Det var en sanslös tur. Att jag hittade mig själv tidigt.

–--

Hur vet alla så säkert? Att det är dags. För allt. Att ni är redo. Var ni vill bo. Hur har ni råd? Har ni varit vuxna dubbelt så länge som jag? På samma korta tid.

Först nu känner jag mig redo för att göra en tvivelaktig Asienresa. Flytta utomlands. Ha one night stands (?). Nä. Ingen bra idé.

---

Jag tror inte att jag är redo att överge fingertoppskort än.

---

Jag vill inte ha några barn. Inte ett enda.

På en jobblunch en gång slank det ur mig att jag hellre har fyrtio katter än ett barn. Och jag insåg snabbt att det kanske inte är något man kan säga bland folk.

Jag vill inte ha någon babyshower. Något stort bröllop. Någon egenbyggd villa.

Jag vill bara ha kärleksförklaringar. Någon som håller mig i handen precis hela vägen. Och kanske ett och annat grattis.

---

Vet du hur det känns? frågar jag. Precis som när man var liten och skrev "Kan du komma och hämta mig?" till sina föräldrar. Förutom att nu är jag vuxen. Och måste vara kvar.

---

Wow. Allt blir så på riktigt när det inte skrivs på rim.