Den inkognito approachen.

Sun, 21 Mar 2021 20:25:47 +0100
Krönikor

Vi svenskar, i alla fall en stor del av oss, har blivit tilldelade den charmiga tendensen av occation shopping. Det vill säga när vi handlar outfits och tillbehör för ett specifikt tillfälle. Japaner som besöker vårt avlånga falukorvsland knallar gladeligen omkring med björnfitta och kamera i högsta hugg. Men när svensken ska utomlands är turist det absolut fulaste ordet som finns.

I New York bör den genomsnittliga svenska kvinnan bära klackar och helst ett plagg i hisklig färg från Prada eller Balenciaga. Inte för att hon någonsin skulle ha klackskor hemma. Och hennes ekonomi tillåter egentligen inte alls märkeskläder. Men hon ska ju ha det i Amerikat. Det är viktigt för självkänslan. För den inkognito approachen. Och för likesen.

När det bär av till fjälls gäller det också att göra sig rätt till miljön. Det ska köpas fleecetröjor i skogsmullemönster och pannband som gör huvudet dubbelt så brett. För vad skulle resterande sällskap tycka, om någon försökte blåsa liv i en tjocktröja från tvåtusenfemton. Det är också viktigt att på de sociala plattformarna kunna synas med en passande termos. Som det ryker lite smått ur där du njuter av eftermiddagssolen.

Så fort generation bekräftelsekåt ska så mycket som plocka blåbär gäller det att köpa nya stövlar. Och en korg, som passar bättre till den sociala känsla som eftersträvas än till de faktiska bären. Ska du sova över hos någon för första gången behövs en ny pyjamas. Och är det dessutom någon du förväntas ligga med är det obligatoriskt med nya trosor. Det vet ju alla. Även om han absolut inte bryr sig.

Vi har en så tydlig bild av den perfekta situationen. Hur du lutar dig ut genom köksfönstret och smuttar på en cigarett efter ditt första, och troligen enda, one-night-stand. Hur en picknikfilt ska vara röd- och vitrutig. Hur den första middagen i din första lägenhet är pizza serverad på flyttkartong. Hur du, om du händelsevis befinner dig i öknen, gärna poserar i kakifärgad skjorta bredvid en kamel. Som råkade vara en dromedar, typiskt.

Sociala medier har skapat en stor simbassäng fylld av förväntningar där vi alla grötigt trängs. Där vi gemensamt simmar omkring och skryter och njuter om vartannat. Alla vill vara den perfekta, minst turistiga turisten. Och Eiffeltornet syns långt, långt bort i fjärran på din väl utvalda bild. Du vill ju inte verka som att du har varit i närheten, men ändå medvetet tala om var du är. Och du tar nonchalant en tugga av en chokladfylld croissant, utan att ens kolla in i kameran. Det här har du uppenbarligen gjort förut.

Men det fungerar inte så. Life is life. Na na na na na.

Var det såhär förr? Gick all energi och alla besbaringar åt till sånt som var på låtsas? Var sexet bättre innan det var planerat? Var det härligare att dricka kaffe när kaffet fortfarande var kaffe, och inte en dubbel espresso cappuchino med machalattegrädde och mocca-sojamjölk. Som dessutom behövs dokumenteras. När det var helt okej att dagiskläderna var just dagiskläder och inte miniatyrer av Prada och Balenciaga. När det gick att njuta av känslor och platser utan att fundera över vad som verkligen passade sig. När allt passade sig.

Det är inte konstigt att folk skiljer sig.